Stáli pri svojom národe

Spomienková slávnosť v Roku Ľudovíta Štúra
na najmladšieho brata Ľudovíta Štúra Janka Štúra pri príležitosti 110. výročia úmrtia
a Vladimíra Roya, básnika, spisovateľa, prekladateľa a kňaza  
pri príležitosti 130. výročia narodenia

30. apríl 2015 o 17.30 h • Kultúrny dom Adamovské Kochanovce

Hudobný vstup

Slovo starostu obce

Milé dámy, vážení páni, vzácni hostia, 
srdečne vás vítam v mene obce Adamovské Kochanovce, ale aj v mene Trenčianskeho osvetového strediska tu v Kultúrnom dome v Adamovských Kochanovciach pri krásnej spomienkovej slávnosti venovanej Roku Ľ. Štúra. Dnes si pripomenieme 110. výročie úmrtia najmladšia brata Ľ. Štúra, a to Janka Štúra. Zároveň si pripomenieme aj 130. výročie narodenia nášho rodáka, básnika, prekladateľa, kňaza a vzdelanca Vladimíra Roya, ktorý, ako som už spomínal, sa pred 130 rokmi, dňa 17. 4. 1885 narodil tu, v Adamovských Kochanovciach. Zároveň vítam medzi nami Ing. Mgr. Žanetu Matúšovú, poverenú riadením TNOS a vzácneho hosťa, historika, Dr. Milana Šišmiša.
Každý národ má svojich velikánov, národných hrdinov, vlastencov – čo vatru nietili, svoje dejiny a svoje miesto v nich. A my si práve dnes, vo všetkých súvislostiach, viac ako kedykoľvek predtým uvedomujeme, že zmysel národa nie je v okamihu, ale že je uložený v čase, práve tak v budúcnosti ako v minulosti. 
Hoci si Slovensko nesie prívlastky viažuce sa k chudobe a biede, rovnako dávalo svojmu národu i svetu ľudí, ktorí významom svojho života a diela prerástli rámec svojho národa i generácií. Ich odkaz tají v sebe živú energiu a schopnosť meniť tento svet. Celý básnický a ľudský vývin Vladimíra Roya bol spätý s osudom národa a jeho slobodou.  Nenávidel „kalné prúdy“, ktoré prenikli v tej dobe do nášho života.  
Od malého chlapca sa rád preháňal po okolitej záhrade. Z nej viedli jeho chlapčenské cesty za kamarátmi z dediny. V drevenom plote boli naspodku odtrhnuté tri latky. Stačilo ich trošku odchýliť a už ho vítala ulica. Kamaráti ho mali radi, lebo bol rozvážny a vždy sa zastával mladších a slabších. 
Trenčiansky hrad na vysokej skale sa malému chlapcovi odnepamäti zdal blízko. Neraz sa z okna rodného domu díval na jeho múry a len ťažko chápal, komu a načo bolo treba takéto velikánske stavby, keď jemu je dobre aj v nízkom murovanom dome. 
No tak ako voda v neďalekom koryte Váhu si hľadala svoje cestičky, aj náš rodák, Vladimír Roy, si hľadal svoje cesty poznania. Opustil rodný dom, aby sa doň už nikdy natrvalo nevrátil. Pochodil krížom-krážom Európu, no svoj profesijný život venoval Slovákom, keďže ako farár pôsobil vo viacerých mestách Slovenska. No viac vám už povedia naši vzácni hostia. Ešte raz vás srdečne vítam v našej obci.  

Báseň od  Alexandra Matušku Štúrovci (úryvok) 
Nemusíme si hľadať predkov;
máme ich predovšetkým v štúrovcoch,
ktorých vystúpenie značí
zárodok našej národnej kryštalizácie.
Treba len, aby sme ich vo svojich mysliach 
dosadili na miesto, ktoré im patrí.

Pamätné tabule na domoch?
Pomníky z kovu a granitu na námestiach?
Áno.
Ale aj pomníky v nás,
ktoré čas zničí len s naším posledným výdychom.

Potom sa nebude môcť povedať, že sme mali ľudí,
ktorí však nemali nás; potom nebudeme
tráva,
prach
a rozbitý sklený pohár.
POTOM BUDEME NÁROD.

Slovo 
Dámy a páni, spoluobčania, hostia, milá mládež,
veršami Alexandra Matušku sme otvorili našu spomienkovú slávnosť na Janka Štúra, ktorý prežil u nás  spolu s manželkou v Malých Bierovciach pár rokov na dôchodku.
Sme poctení a hrdí, že tento národný buditeľ, publicista a redaktor sa spája s našou obcou.
Pár slov o jeho živote a štúrovských tradíciách viažúcich sa s obcou Adamovské Kochanovce. Štúrovské tradície sa v Adamovských Kochanovciach spájajú predovšetkým s pobytom a smrťou najmladšieho brat a Ľudovíta Štúra - Janka Štúra.
Narodil sa 21. septembra 1827 v Uhrovci v rodine Samuela Štúra a matky Anny, rodnej Michalcovej. U svojho otca, učiteľa, navštevoval školu v rodnom Uhrovci. Neskôr absolvoval evanjelické lýceum v Bratislave a potom v Modre. Pôsobil ako súdny úradník v Trenčíne, v Žiline, Čadci, Bánovciach  nad Bebravou, Fiľakove, vo Vrábľoch a Rábe (Györ).
Ako 28-ročný sa oženil s 18-ročnou Amáliou, rodenou Draškóciovou, dcérou Ľudovíta Draškóciho a Karolíny, rod. Kiššovej z Dežeríc. Mali troch synov a jednu dcéru.
V revolučných rokoch 1848 – 1849 sa zúčastnil na každej slovenskej dobrovoľníckej výprave. V roku 1848 spolu s Ľudovítom Dohnánym redigoval Slovenské národné noviny. Svoje príspevky publikoval aj v Cirkevných listoch, Sokole, Orle,  Slovenských pohľadoch, Tatrane a v Pešťbudínskych vedomostiach. Išlo prevažne o regionálne správy a informácie, články z histórie, nekrológy a slovenské povesti. V roku 1900 napísal časť rozpomienok na svojho brata Ľudovíta Štúra.
Tu v našej obci prežil dôchodcovský vek a striedavo teda žil v Malých Bierovciach a v Trenčíne spolu s manželkou.
Tu aj zomrel dňa 23. septembra 1905 – a v tomto roku si pripomíname 110. výročie od jeho úmrtia.
Pochovaný je na cintoríne v Trenčíne spolu s manželkou, ktorá zomrela 11. augusta 1913. Tu odpočíva i jeho syn JUDr. Karol Štúr, národný buditeľ, verejný notár, predseda Národnej rady v Trenčíne, zakladateľ Trenčianskych novín, signatár Martinskej deklarácie.
A viete s kým mal Janko Štúr príbuzenské vzťahy?
Bol v príbuzenskom vzťahu v Jozefom Miloslavom Hurbanom, beckovským rodákom, prvým predsedom národnej rady v rokoch 1848-49, cirkevným predstaviteľom, spisovateľom, dcéra Janka Štúra - Augusta sa stala manželkou Hurbanovho syna Vladimíra a matkou učiteľa a kňaza, národného buditeľa a autora niekoľkých  divadelných hier (Matúš Čák Trenčiansky, Ľudovít Štúr, Záveje a iné) Vladimíra Hurbana Vladimírova.
Sme radi, že si môžeme touto malou spomienkou spomenúť na neho pri príležitosti 200. výročia jeho brata Ľudovíta v Roku Ľ. Štúra.

Hudobný vstup

Rozhovor s historikom o štúrovských tradíciách

Slovo 
Knieža básnikov – tak ho nazývali.
Melancholický, búrlivý, obyvateľ dvoch svetov – sna a reality. Trápili ho veci, o ktorých okolitý svet nevedel, alebo ich prehliadal.
Večne zmietaný vnútorným nepokojom, neúnavne pracovitý, veselý a hneď zasa smutný.
Taký bol náš rodák – slovenský básnik Vladimír Roy, ktorý sa narodil 17. apríla v roku 1885 ako jediné dieťa evanjelického farára Pavla Roya a Boženy, rodenej Hurbanovej, dcéry Jozefa Miloslava Hurbana a Anny Jurkovičovej. Od svojich rodičov dostal tú najlepšiu, láskavú, ale i prísnu výchovu. Krstil ho jeho dedo Jozef Miloslav Hurban.

Recitácia 
Ded veľký vodou krstu skropil čelo,
kým môjmu žitiu žehnal jeho duch,
by srdce vždy sa túžbou  pravdy chvelo, 
by nezlákal ma nikdy sveta ruch,
ni slávy klamnej zradné trblietanie,
nezviedlo z rovnej brázdy vôle pluh.
Dnes koľko ráz len čujem zrady zvanie,
a dušu súži divých vášní pal,
a víchor zkázy vôkol strmo vanie,
duch slábnúc už-už podľahnúť by mal,
tu cítim, čelo ohňom studu plane,
hruď búrne dme sa, bo ju úžas jal...

To iste deda dotkly sa ma dlane

Hudobný vstup

Slovo 
Vladimíra ako sedemročného dali rodičia do Modry, lebo sa na tamojšej evanjelickej ľudovej škole vládol slovenský duch. Na Dušičky chodil malý Vladko ovenčiť Štúrov hrob.
Nižšie gymnázium skončil v Slalici, kde býval u tetušiek Jurkovičových, sestier  architekta Dušana Jurkoviča. Strýc ho brával nielen do skalických vinohradov, ale i na moravské Slovácko, kde ho priúčal kresbe a maľbe akvarelov. Od 5. triedy prešiel Roy na prešporské gymnázium. Úspešne zmaturoval. Túžil po medicíne, ale na naliehanie matky sa venoval teológii. Počas štúdii vynikala ako dobrý prednášateľ a maliar, zdokonaľoval sa v rečiach. Neskôr mu to pomohlo, keď ako mikulášsky kaplán dostal príležitosť študovať v Škótsku v Edinburgu spolu s priateľom Fedorom Ruppeldtom. Tu v slobodnom svete si ešte viac uvedomil, čo je to národ.

Recitácia 
V hlbinách duše nosím všetky
bolesti svojho národa,
som z tých, čo sladké slovo matky
za cudzie slovo nepredá.
Veď, čo môj rod znáša, i ja znášam.
Kríž jeho, mojím krížom je,
chcem jemu ostať verným navždy,
kým iskra ducha vo mne tlie.

Hudobný vstup

Slovo 
Roy bol svetobežník. Vo svojej dobe bol známy ako veľký búrlivák, večne hľadajúci a nikde nenachádzajúci. Je veľmi ťažké spoznať jeho osobný život, ktorý ostáva stále zahaleným tajomstvom.
Zo životopisu som vybrala:
-	v roku 1909 je vysvätený za kňaza
-	pôsobil ako kaplán v Liptovskom Mikuláši, v Starej Turej a v Budapešti, v Púchove od roku 1912, v tento rok sa oženil s Vierou Švehlovou
-	venuje sa literárnej, osvetovej i sociálnej práci, po vypuknutí I. svetovej vojny narukoval na front. Po rozpadnutí frontu v Taliansku sa aktívne zúčastnil organizovania čsl. vojska v Juhoslávii
-	na pohrebe strýka Vajanského sa stretol s Hviezdoslavovom, ktorý ho povzbudzoval v literárnej práci
-	po návrate z frontu založil v Púchove čitateľský spolok Hviezdoslava  s požehnaním samotného majstra
-	stal sa starostom Sokola a predsedom Vzdelávacieho zväzu, členom MSS, zakladateľom expozitúry Slovenskej banky v Púchove.

Hudobný vstup

Recitácia 
Nemožno nemilovať, čo skropil dážď sĺz hojný,
nemožno neuctiť si, čo z krvi trysklo v kvet.
Nemožno nevelebiť, čo myšlienkou sa chcelo,
nemožno neľnúť k tomu, čo súhrou cností plá.
Nemožno nespievať, čo v nadšení sa rdelo,
nemožno nezacloniť, čo stíhal vraha meč.
Nemožno citom vrúcim neobjať dielo strojné,
čo s láskou vybudoval tisícich duší vzlet.
Nemožno nemilovať pravdy a sily krásu,
Čo vnukla chrabrosť hrudiam a k slnciam niesla rod.

Milujme bytím celým pravdy a sily krásu,
veď národ ňou je živý, snáh jeho cieľ je v nej.

Hudobný vstup

Slovo 
Čo ešte vybrať zo života nášho rodáka?
V roku 1952 sa sťahuje s rodinou do Senice, vedľa Hlbokého, kde po celý život bojoval a pracoval J. M. Hurban. Tu sa začal venovať o prekladom prózy. Po dvoch rokoch prijal ponuku Bukovčanov, prišli ho pozvať za kňaza. Ponuku prijal, lebo zistil, že z literatúry sa rodina nedá uživiť.
A ako spomínala na krásne roky strávené v Bukovci dcéra Vladimíra Roya Zorka Belániová-Royová na ktorú si určite pamätáte, pretože navštívila i obec Adamovské Kochanovce, keď sme si pred rokmi spomínali na jej otca:
Fara ležala na dolnom konci, obohnaná mohutnými brestami, sadom a veľkou záhradou. Pozdĺž fary bola veľká veranda, v lete plná kvetín.
Tu sme sedávali podvečer, keď sa popred faru vracali z poľa vozy naplnené úrodou a zneli zvonce kráv. Vtedy neraz otecko čítal mamičke svoje básne, ktoré napísal či preložil. Niekedy i cez deň vbehol do kuchyne, mamička musela odložiť všetko zo sporáka a vypočuť ho. Mal v nej nielen oddanú, milujúcu ženu, ale i jemnú esteticky hlboko mysliacu citlivú dušu, ktorá od mlada milovala poéziu.
Vo večernom prítmí hrával i na husliach.
Ľudia, ktorí oddychovali i na priedomí hovorievali:
„Pán farár hrajú. A ako len rozumejú tým krásnym slovenským pesničkám“.
Otec mal rád prostých ľudí a rozumel im.

Hudobný vstup

Recitácia 
Ja rád mám našej viesky zbožný kľud,
Ja rád jej prostý, dobrodušný ľud,
Rád večer, v ktorom zhasne zopár zôr,
Keď stromy zvedú tichý rozhovor,
Keď v šere zhučí zvona zvučný hlas,
Som dieťaťom, jak kedys bol som - zas.
Sa modlím rád s tým prostým ľudom, rád,
a chápem, chápem jeho hrudi smäd,
chcem v jeho srdce vliať môj vrúci cit,
z kalicha jeho duše dušu piť...

V tých našich horách dedín leží pár,
mne prichodia sťa nebies zvláštny dar,
jak v nich by bola skrytá samota,
z ktorej sa rodí neha, krásota...
Tie dediny! V nich toľko mrúcich túh,
Že v lete nimi zvučí spevný luh,
v nich toľko bôľov, toľko vzdychov hlas,
že ním sa chveje travín suchý vlas,
keď vetrík dýchne, odpočíva srb
a drieme zopár ošarpaných vŕb.
Tie dediny! K nim vedú cesty zlie,
V nich azda toľko žiaľu tlie...!

Slovo 
V. Roy preložil a prebásnil skvosty z nemčiny, angličtiny, maďarčiny, ale aj hebrejčiny.
I keď tvorba Vladimíra Roy nie je až taká rozsiahla, u tohto „kniežaťa básnikov“ ako ho nazval Ján Smrek, ktorý sa narodil v susednej obci Melčice-Lieskové je čo obdivovať.
Spomeňme zbierky Rosou a tŕním, Keď miznú hmly, Cez závoj a Peruťou sudba máva, Básne.
Inšpiráciou mu bolo vlastenectvo, ľúbostný cit k žene, sociálne motívy, osudovosť, túžba, úzkosť, utrpenie, krása, bieda, národný cit.
Jeho životným sprievodcom bol však i pesimizmus, ktorý často zaznieva z jeho poézie.

Hudobný vstup

Slovo 
Zomrel predčasne, tíško vo veku 51 rokov 6. februára 1936 v Novom Smokovci v sanatóriu.
Kvôli poézii donkichotsky zabúdal na realitu života, ba aj na takú realitu, akou je vlastné zdravie.
Básnik však zostáva žiť medzi nami prostredníctvom svojej poézie.
Miloval piesne, a tak na záver jeho poézia o piesni a pieseň.

Recitácia 
Pieseň moja, zavzdychaj, zazvuč, zanôť smelo,
aby srdce nádejou vzkriesenia sa chcelo,
nedaj zhasnúť plamienku, nedaj zhynúť túžbe,
ktorá ako kahanček kmitá, spätá v húžve,
pôsob, aby letela duša voľným letom,
sťaby jabloň bielučkým skvitla jari kvetom,
v diaľne kraje zalietla, sadla na dlaň milú,
zardelú jak ruže puk, v tichú, sladkú chvíľu,
pokrm lásky zobkala, pookriala slovom,
ktoré sýti túžby smäd, zvučí srdca kovom...

Hudobný vstup – pieseň 

Slovo na záver

Z dostupných materiálov spracovala: Mgr. Viera Slivová